Una de les moltes
deficiències
de la versió
celtibèrica
del Pla Bolonya ha
estat la incorporació
de mesures d'avaluació
continuada sense una
adequada formació
dels docents i sense
un canvi cultural
proporcionat. Per
exemple, les Facultats
seguim produïnt
un calendari de "proves
finals"
com si totes les assignatures
n'haguessin de fer
( però són
necessàries?).
O bé la transformació
del curs acadèmic
en un infinit peregrinatge
per mil i una proves
i exercicis, concebuts
com a "pastilles",
com a unitats independents
d'avaluació,
que es fan servir
per a obtenir un promig
(i no per mesurar
el grau de progrés
de l'estudiant cap
als resultats desitjats).
O bé les dificultats
per coordinar el calendari
de proves, exercicis
i treballs de les
diverses matèries
cursades simultàniament
pel alumnes (de tal
manera que setmanes
buides s'alternen
amb setmanes frenètiques
d'entregues de treballs,
presentacions a l'aula
i discussions de seminari).
Podriem seguir. En
bona part, aquests
problemes es deuen,
qui ho pot negar,
a l'absurd de posar
en marxa un nou model
pedagògic sense
un augment dels recursos
docents (o encara
pitjor, amb una reducció
d'aquests recursos);
en part, a una tendència
de fons a seguir fent
el que s'havia fet
sempre, simplement
canviant-ne el nom.
Però probablement
el factor més
determinant és
que "Bolonya"
ens va caure al damunt,
sense una adequada
reflexió, i
a més creient
que les mesures implicades
en el Pla podien fer
innecessàries
totes les pràctiques
preexistents d'avaluació
i reflexió.
Per això s'ha
de celebrar la posta
en marxa d'algunes
iniciatives en els
últims temps.
La realització
de reunions generals
d'avaluació
i reflexió
entre professors de
1r i 2n curs, que
tenen la virtualitat
de permetre raonar
en termes de progrés
dels alumnes, ja no
en un mateix curs,
sinó entre
cursos. O bé
la iniciativa del
docents de 2n de Polítiques,
coordinant el calendari
de realització
de les proves d'avaluació
de les diferents assignatures.
Aquestes mesures fomenten
una aproximació
més col.lectiva,
més global,
a la mesura del progrés
dels alumnes, i a
més permeten
detectar problemes
de caràcter
més estructural,
que un docent individualment
considerat pot no
detectar.
També s'obre
ara el període
de realització
d'enquestes d'avaluació
de la docència
per part de l'alumnat.
La UAB ha optat (per
raons económiques,
entre d'altres) per
un model d'enquestes
on-line, que ha tingut,
en la primera ronda,
una taxa de participació
molt baixa. Cal, però,
creure que aquesta
tendència s'inverteixi
en el futur: l'opinió
dels estudiants, com
a destinataris del
servei docent, és
simplement insubstituïble
com a eina de coneixement
i d'avaluació
de la realitat. (Per
saber quines són
les assignatures que
seran ara objecte
d'avaluació,
mireu a la Intranet,
a CDS > Campus
docent professor >
Consulta d'àmbit
d'enquestes).
La qüestió,
però, és
per a què serveix
tot això. Si
no se'n fa res, si
res no té conseqüències,
aleshores és
millor no perdre el
temps. Aquesta actitud,
exactament cínica,
s'ha extès.
Però ja no
val: el sistema i
la própia realitat
ens tornen a posar
davant la necessitat
de remangar-nos i
tornar a revisar el
que fem. La constatació
de les mancances expressives
de bona part de l'alumnat;
la detecció
de buits o de duplicitats
en les matèries
que s'imparteixen;
o la possibilitat,
que es veu aparèixer
en l'horitzó,
d'un nou canvi, deixant
els graus en tres
cursos i modificant,
en conseqüència,
tant els seus continguts
com els dels Màsters,
faran necessari raonar
sobre la base de coneixements
reals sobre allò
que fem, com ho fem,
i quines conseqüències
té. I després
de raonar, actuar:
canviar, netejar,
posar al dia.
Joan Botella, Degà
|