Dit amb la terminologia de la Crítica, Kant prendrà consciència que l'estètica transcendental (doctrina de l'espai i del temps com a formes a priori de la sensibilitat, i justificació de la matemàtica) demanava una analítica transcendental (doctrina dels conceptes purs de l'enteniment, en la seva aplicació a l'experiència, i justificació de la física) i que ambdues havien d'ésser completades amb una dialèctica transcendental (doctrina de les idees (idea) de la raó i crítica a la metafísica dogmàtica (dogmatisme).