Però com que jo no estava segur de res, necessitava que cada instant em confirmés de bell nou la meva existència, res no era propietat meva autèntica, indubtable, exclusiva, que depengués de mi; com que en realitat era un fill desheretat, naturalment també el que tenia més proper, el meu propi cos, va esdevenir-me insegur; vaig créixer ben alt, però no sabia pas què fer-ne, la càrrega era massa feixuga, l'esquena es va torçar; gairebé no gosava bellugar-me ni molt menys fer gimnàstica, vaig restar feble, considerava un miracle que tot allò que encara posseïa, per exemple la meva bona digestió; això va bastar per perdre-la, i va deixar pas a tota mena d'hipocondria [...]"