Camí amb ombres de pollancs... Ell i Joana, sols. Tarda de primavera. Un ametller florit ran del camí. Potser orenetes. Ella, de sobte, es posà a córrer i en arribar al pendís s'hi deixà caure i s'ajagué damunt de l'herba amb els braços oberts. Ell, rerassagat, anava devers ella amb una ganseria que era només el desig de fer duradora la contemplació de la figura jacent de Joana.