Viktige særtrekk ved metoden er: Den er spesifikk. Det vil si at ett enkelt transportsystem bare kan ta seg av kjemiske forbindelser med en bestemt oppbygning. Transporthastigheten øker med konsentrasjonen på den ene siden av membranen opp til en viss grense. Stoffer som blir transportert med det samme systemet er i et konkurranseforhold til hverandre. Eksempelvis for glycin og alanin vil det bli transportert mest av det stoffet med høyest konsentrasjon. Metoden går ut på at transportproteinet danner en lomme på den ene siden der molekyler med riktig struktur og størrelse kan diffundere inn og binde seg til protein i bunnen av lommen via eksempelvis hydrogenbindinger eller dipol-dipolbindinger. Transportproteinet endrer nå form slik at molekylet kan diffundere videre. Transportproteinet går så tilbake til utgangspunktet og prosessen gjentar seg.