En estat basal, SMAD2 i SMAD3 es poden unir a diverses proteïnes -incloent-hi SARA (SMAD anchor for receptor activation)- i aquestes interaccions retenen les SMADs al citoplasma.2 La fosforilació pel receptor disminueix l’afinitat d’SMAD per SARA. Alliberades de la unió amb SARA, SMAD2 i SMAD3 formen complexos amb SMAD4 -un cofactor que és essencial per a la formació de complexos transcripcionals (Fig. 2). Les SMAD2, SMAD3, i SMAD4 es desplacen constantment entre el nucli i el citoplasma, independentment del seu estat de fosforilació, per interacció directa amb les nucleoporines del porus nuclear (Fig. 2).3 Un altre senyal de localització nuclear es troba localitzat en el domini MH1 aminoterminal de l’SMAD3. Encara que s’han dibuixat com heterodímers en la Fig. 2, els heterodímers SMAD2/3-SMAD4 es formen en funció del gen diana