La gràcia és que, de les dues formes d'aquests temps, l'única que es comporta flexivament és l'auxiliar, la que és idèntica per a tots els verbs, perquè és la que canvia per a expressar els temps i la concordança amb el subjecte; la forma principal apareix en participi (amb l'auxiliar "haver"...) o en infinitiu (amb "vaig"...).