Nom que es dóna a un dels primers tempteigs, amb els seus consegüents resultats, de polifonia a l'edat mitjana, i més concretament ja en el segle IX. Consistia en el moviment paral·lel d'una melodia afegida a la melodia oficial, que en aquells temps era el gregorià. Inicialment, aquesta nova melodia era només a distància de cinquenes i d'octaves. Després, i per evitar el tritó, els intervals de quarta no eren usats lliurement, sinó que també s'acceptaren intervals de menor extensió. Així fou com va començar a independitzar-se la veu afegida. Aquesta rebia el nom de "veu organal" o "organum", i amb ella es va emprendre el llarg camí de la polifonia.