Període de la història de la música, que comprèn la segona meitat del segle XIII i tot el segle XIV. El seu centre fou París, Gillaume de Machaut (1300-1347) i Felip de Vitry (1291-1361). Aquest últim va escriure un tractat sobre les noves teories musicals d'aquella època, i el va començar amb les següents paraules: "Ars nova est...", amb les quals és coneguda aquesta etapa musical. Paral·lelament a París, trobem el mateix fenomen a Florència, personalitzat en Francesco Landini (1325-1397), conegut amb el sobrenom de "el cec dels orgues" degut a la seva ceguesa. Aquest fou un dels personatges més interessants entre els representants de la música vocal i instrumental de la seva època. D'aquest període cal remarcar-ne els següents fets: el perfeccionament de l'escriptura musical; la intruduccó del rítme o compàs binari; i l'admissió de la síncopa, com un dels elements generadors d'un nou concepte musical.